L’última novel·la
de Sebastià Bennasar, El país dels
crepuscles, Alrevés, 2013, és sense discussió la millor de les seues
novel·les i un dels textos negres més notables apareguts els darrers anys.
La superfície és intensament
atractiva per la seua lectura àgil, la trama addictiva, una successió dels
esdeveniments molt ben estructurada, amb un sorprenent control del ritme i equilibri en la
confrontació de la batalla, profusa i fèrtil en la literatura, entre la llum de
la raó i els foscos imponderables de l’ànima humana. I això bastaria per reconèixer
la vàlua de la novel·la.
Al dessota però
d’aquesta pàtina rutilant albirem quelcom que batega amb forma pròpia, una
tècnica de narrar, esforçada i passional, que fa sòlida l’estructura. Així és
inevitable remuntar-me a les seues novel·les mallorquines, especialment La mar no sempre tapa, on tracta el tema
de la identitat illenca des del punt de vista de la seua relació especular amb
el correlat peninsular i per extensió amb el fenomen d’allò global,
particularitzat en la colònia d’intel·lectuals que al llarg dels darrers dos
segles s’havia instal·lat a les illes, i que dóna cos argumental a la figura
del gran Chester Himes, a qui
Bennasar ret un sentit i merescut homenatge, i que, per cert, trobem a faltar
en la terra on morí, Moraira, però, deixem-ho córrer, que els homenatges al
País Valencià, pregunteu-li a la família de Teodor Llorente, els carrega el diable.
En El país dels crepuscles ens adonem que
aquest tractament de la insularitat és utilitzat com a criteri essencial i no
sols en la magnífica caracterització de l’ambient, amb la neu sempre present,
les carreteres bloquejades, els refugis de muntanya, la manca de cobertura, els
graus sota zero, les llegendes à la
romantique, els contrabandistes, maquis, bruixes i malediccions, sinó també a l’hora de construir els personatges, els
quals arrosseguen l’alteritat de la vida passada en un altre lloc, com la Marta
Canal, biòloga, que “havia abandonat la seua Tarragona industrial natal feia
molts anys, convençuda que en aquelles muntanyes i havia la vida”, o la Mei,
agent dels mossos, la qual “havia arribat feia tres anys al Port de Suert per
pura protecció després que la màfia russa posàs preu al seu cap”, el senyor
Ramon, filòleg, que està revisant la
primera expedició de l’Institut d’estudis Catalans a la recerca del romànic per
desmentir que “el català era això que parlaven una colla de botiguers de
Barcelona i poca cosa més”. Fins i tot els autòctons projecten el seu aïllament
confrontat a l’externalitat de les seues aspiracions, com Quim el pastor, que dóna
la benvinguda als llops: “cada vegada que retorna un animal, arriba una gran
font de riquesa per a la vall (...) això s’omple de turistes”, o el Miquel, que
donà un ensurt al seu pare contrabandista en fer-se mosso: “algú havia de
començar a pensar què passarà el dia després de la independència, quin país
tindrem i quin país voldrem. I us asseguro que serà un país on caldrà que hi
hagi policia”.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjOVJUPpOzvlRJUZY5Hle2NCutRIxkFUNsdSRKa2QpRJA0YxSZNxbdPj741ofr8p9mkCJTkloETztlE63ierh1WI1niTDhDLGszTibEm6uOB1tx5_mT4HraSKq8szw1drMS7xrY7Ulfezbd/s320/Bennasar-situa-su-ultimo-relat_54366394102_51351706917_600_226.jpg)
L’element orgànic
més destacable que enjova aquests elements formals és una magnífica reflexió
sobre la violència. Què ha d’haver sinó en una novel·la criminal, què has de
trobar sinó en un investigador que ha tractat el fenomen en els seus
indispensables Pot semblar un accident
i 501 crims que has de conèixer abans de
morir. La seua sembla una teoria pessimista, d’ampli recorregut. L’enceta Irene, guia turística que fa un doctorat sobre
les pintures de les esglésies de la vall de Boí. “Sigui com sigui a l’Edat
Mitjana el contacte directe amb la mort violenta era molt més fàcil i freqüent
que no avui en dia”. Per desmentir-la, arriba fins a l’actualitat amb
l’exposició dels crims que s’hi narren. Encara més, la violència no tindrà
aturador mentre hi hagen visionaris: “-I quin és l’objectiu final? –No ho sé,
volar Barcelona? –L’objectiu final, estimats amics, és aconseguir reduir la
població del planeta fins a una xifra sostenible”. Que el gen de la violència
està al nostre ADN, del qual qualsevol podem ser-ne víctimes, es llegeix en la
reflexió de Marta: “Es va sorprendre pensant en ella mateixa com a assassina. I
és clar que ho faries, Marta. Si poguessis, si tenguessis les armes i la manera
de fer-ho (...) Te’n vares anar de la teva Tarragona perquè tens impulsos
homicides, perquè a tu et sobra el noranta per cent de la gent”, un monòleg
colpidor que recorda aquell d’Andrés Hurtado barojià a El Árbol de la Ciencia quan veu els espanyols indiferents davant la
pèrdua de Cuba i Filipines: “Ideas absurdas de destrucción le pasaban por la
cabeza. Los domingos, sobre todo cuando cruzaba entre la gente a la vuelta de
los toros, pensaba en el placer que sería para él poner en cada bocacalle una
media docena ametralladoras y no dejar uno de los que volvían de la estúpida y
sangrienta fiesta”. Sí, en els moments de convulsió social ben bé es poden
desfermar els instints assassins, ja en pot prendre nota el Ministeri de
l’Interior. No obstant sentim la devoció de l’autor per la natura que, com el
concepte de llei natural ciceronià, ha de funcionar com un antídot d’aquestes
pulsions destructives. No es refereix a la defensa de la naturalesa dels quatre
ecologistes sonats, ni la que proposa el cientificisme d’alguns biòlegs
integristes, sinó la veu de la pagesia que no ha abandonat la seua funció com a
interventors del medi on interactuen i del qual en formen part indissoluble: “Els
homes”, diu el pastor Quim, “hem de conviure amb la natura, no podem ser els
senyors, ni els amos, ni res de res. La natura, quan vulgui, farà el que
vulgui, per molt que nosaltres vulguem controlar-la.”
Vet ací com
Sebastià Bennasar ha construït un quadre complex, ric, un exercici de
profunditat ben remarcable. Segons la teoria de Julien Gracq, que afirma que els escriptors, o són miops o hipermètrops, a Bennasar no li cal cap
diòptria, ni de prop, ni molt menys de lluny.
3 comentaris:
Ostres, quina bona pinta! Gràcies per una ressenya tant complerta.
quina meravella de ressenya!
Doncs pel que dieu, si Mateu el President em va agradar, aquesta ha de ser espectacular.
Gràcies!!
Publica un comentari a l'entrada